Man vet inte.
Man bara tror att saker och ting varar för evigt.
Som att man kan köra på motorvägarna...
utan att bli mördad.
Så gör man en korkad grej.
Och så är man tillbaka i djungeln igen.
Herregud!
Jag vill anmäla en långtradarchaffis som hotar mig till livet.
"DUEL - Ett samtal med Steven Spielberg"
En dag satt jag på kontoret och tittade igenom manus.
Jag skrev och försökte få mina spelfilmsidéer att lyfta.
Försökte få jobb.
Min assistant, Nona Tyson, hittade Duel.
"Jag läste en grej av Richard Matheson i Playboy, ''sa hon.
"Läser du Playboy?" sa jag.
"Nej, men jag gillar deras noveller, ''sa hon.
"Den här ska du läsa, ''tyckte hon. "Den passar dig precis. ''
Jag läste novellen och sa.: "Oj, den ärju läskig!
Precis som en Hitchcock-film. ''
Som Psycho eller The Birds, fast på hjul.
En långtradare som jagar en försäljare tvärs över öknen.
"Richard Matheson jobbar på ett manus också, ''sa hon.
"De ska göra Veckans Film av den, producerad av George Eckstein. ''
Jag ringde till Eckstein som inte hade en aning om vem jag var.
Han kände till mig som "Sheinbergs dårskap" ... "Sid Sheinberg - F.d. MCA President"
förjag var den där grabben han hade anställt.
Jag var nog den yngste nånsin som hade kontrakt med Universal.
Jag stod inte så högt i kurs. Jag var nåt slags abstrakt ungdom...
som älskade linser och kameravinklar, och inte förstod nåt om skådespeleri.
Det var det ryktejag fick. Jag ringde till Eckstein och sa...
"Jag har läst novellen men inte manuset. Vi kan väl snacka?"
Han bjöd mig över och bad mig ta med det bästa jag gjort...
så att han kunde se mina nyare arbeten.
Jag tog med mig råklipp ur Columbo, som inte sänts än.
Jag lämnade kvar råklippen hos honom efter vårt samtal.
Han såg klippen och bad mig komma tillbaka.
"Okej" , sa han. Berätta hur du skulle göra det här till film?
Han gav mig manuset på Duel.
Jag läste manuset och träffade George igen.
Jag berättade om mina tankar och han sa.: "Jag återkommer. ''
Det gick en dag, två dagar. Jag hörde inte ett ljud.
Sen ringde George och sa.: "Jag vill att du regisserar den. ''
Det mest fantastiska samtal jag fått, nej, det näst mest fantastiska--
Det mest fantastiska var när Sheinberg tog mig ur college...
så att jag kunde bli regissör.
Det näst mest fantastiska var när Eckstein ringde om Duel.
Så började alltihop.
Jag kände Richard Mathesons arbeten väl...
förjag missade aldrig ett avsnitt av serien Twilight Zone.
Jag kände till hans arbete på Twilight Zone.
Några alldeles otroliga avsnitt.
Ja, du krymper.
Jag älskade verkligen The lncredible Shrinking Man, som han skrev.
En gång fick jag faktiskt träffa honom och Ray Bradbury.
Det var en riktig toppenvecka.
Jag gillade den inte bara för att det var en skräckfilm.
Jag såg inget av western i den.
Jag såg den bara som ett perfekt exempel på...
en katt-och-råtta-lek med klassisk spänning.
För att ära den som äras bör, var det Matheson...
som var mycket tydlig med att man inte får visa chauffören.
Man kan se hans hand som vinkar fram trafiken.
Man får se hans stövlar, men aldrig hans ansikte.
Typiskt Richard Matheson. Det fångade mig mer än nåt annat.
Det osedda är otäckare än det man slänger publiken rakt i ansiktet.
Det var bolaget som föreslog Dennis Weaver...
för han var ruskigt populär från tidigare TV-filmer.
Jag älskar Dennis Weaver och fick faktiskt vara med och rösta.
"Vad tycker du om den eller den personen?''sa George Eckstein.
På det sättet fick han in mig i rollbesättningarna...
och lät mig rådgöra med bolaget om vem det skulle bli.
När Dennis namn dök upp, sa jag: "Det måste bli Dennis Weaver."
Jag blev som tokig. "Varför vill du absolut ha Dennis?''frågade George.
"Har du inte sett Touch of Evil?" sa jag.
"Har du inte sett motellföreståndaren? Det är den värsta--"
Jag bara gick på. George sa...
"Han var rätt bra som Chester i Gunsmoke. ''
"Visst, men tänk på alla hans filmroller!" sa jag.
Från och med den filmen var jag hans fan.
Han förmedlade en känsla av panik i Touch of Evil...
ett slags paranoja som jag tyckte fanns hos David Mann...
den han spelade i Duel, ifilmens sista del.
Det var dit jag ville att han skulle nå, som i Touch of Evil.
När Dennis Weaver tackadeja, var det en lyckad dag.
Jag ville ha en röd bil, för i det där ökenområdet...
är färgen rätt beige och brun, fullt med jordfärger.
Jag ville att bilen skulle synas, att den skulle poppa upp i öknen.
"Det spelar ingen roll vilket märke det är, bara den är röd," sa jag.
Sen ordnade vi audition för långtradare.
Jag satte mig i en liten elbil och åkte runt på en bakgård.
Där fanns sju stycken som kunde få rollen i Duel.
Jag gick omkring bland bilarna. Den bil jag till slut valde...
var en Peterbilt, jag ville ha en som var lite retro.
Det blev en äldre långtradare med ett ansikte.
Rutorna var ögon, och den hade en stor framträdande nos.
Grillen och kofångaren var munnen. Den hade ett ansikte.
De andra bilarna var platta i fronten, intetsägande bilar...
som egentligen inte hade annat än en konisk förarhytt...
där vindrutorna gick ända ner mot strålkastarna.
De hade inga motorer där fram. Antagligen satt de baktill.
Om man fäller förarhytten framåt kan man se motorn bakom förarsätet.
Långtradarna såg väl ut så på den tiden.
Men min blick fastnade på den här bilen och jag sa: "Du får rollen."
Fast jag visste inte hurjag skulle klara av allt på 1 0 dagar.
De gav mig 1 0 dagar för att filma 73 minuter film.
Med reklam och allt fyller det en och en halv timme...
som var ABC:s Veckans Film-format.
Jag visste inte hurjag skulle klara det på tio dagar.
De gav mig en högt ansedd produktionschef, Wallace Worsley.
Wallace är lite sträv och tuff.
Han var en mjukis på insidan, men på utsidan var han sträv...
och gav mig såna där blickar och snäste av mig med sånt som...
"Bevisa nu att du kan göra en film på tio dagar.
Om du inte kan det, åker du ut. Då finns det andra som kan."
Det respekterade jag. Han körde en hård linje.
Jag sa åt honom.: "Jag vill filma alltihop på plats. ''
"Man kan inte göra en sån här film på plats på tio dagar, ''sa han.
"Du får skicka ut nån som filmar bakgrunder...
och sen lägga på ljudet i efterhand. ''
"Jag vill inte göra det om jag måste filma det inomhus. ''
Det syns inte att det blir nån jakt.
Det blir en kille i en studio med taskig bakprojektion i bilrutorna...
som alltid är i osynk med hur bilen rör sig.
Bilen åker hitåt, och bakgrunden ditåt.
Då sa Wally.: "Om du tar din första halva dag...
och filmar bakgrunder så att vi har dem i reserv...
och sen visar att du håller tidsschemat i tre dagar...
får du filma allt på plats, annars får du komma in i studion. ''
"Okej," sa jag.
Jag måste bevisa att jag kunde hålla tiden...
för att slippa gå in i studion och göra en film som inte verkade äkta.
Jag höll tiden för att behålla rätten att filma utomhus.
Närjag blev försenad under de tre-fyra sista dagarna...
var det för att Wally sa...
"lngen hade kunnat göra den filmen på tio dagar."
Vi filmade i 1 2 dagar. Eller 1 3.
Jag drog över med två-tre dagar...
och bolaget var inte så lyckligt, men jag fick fina bilder.
Ja, nu hinner jag aldrig i tid.
För att klara tiden kundejag inte göra enstaka tagningar.
Vi fick köra med flera kameror.
Men man kan inte hänga på hur många kameror som helst...
utan att det börjar se riggat ut.
Jag ville kunna filma fritt...
så jag bad Pat Hustis komma med den kamerabil han hade byggt...
och ritat för filmen Bullitt.
En mycket låg racerbil.
Jag fick en del snygga bilder av båda bilarna ur grodperspektiv.
Jag kunde också dela upp tagningarna.
Jag placerade ut fyra-fem kameror längs ett par km av vägen.
Utmed den sträckan fick jag fem bilder på bilarna som jagade förbi...
från höger till vänster. Sen flyttadejag kamerorna...
till andra sidan vägen...
som såg annorlunda ut...
och tog bilarna från andra hållet.
Det blev fem tagningar till när bilarna körde...
tillbaka igen.
På det sättet lyckades jag filma några av jakterna i filmen.
Det som tog tid var inklippsbilderna på lastbilen.
Vi gjorde svåra tagningar i och utanför långtradaren.
Zoomade ut från långtradaren där bilen kommer in i bild.
Lät bilen köra om och panorerade sen in på lastbilsgrillen...
och alla döda flygfän som jag klistrat dit.
Eller till alla insektsfläckar på vindrutorna.
Sånt där tar tid, men det skapar spänning.
"Vi kan väl rita upp hela filmen...
på en karta, så kan jag rita in kamerorna" , sa jag.
Vi gjorde det som en arkitektritning...
över alla motorvägar i Pearblossom... och Soledad Canyon och Sand Canyon...
därute i Palmdale där vi filmade Duel.
Vi ritade in alla incidenter-- kaféet, telefonkiosken och ormarna--
alla dessa händelser längs vägen i historien...
på denna stora översiktskarta. Det blev en jättelik väggmålning.
Den sträckte sig över alla väggar i det motellrum jag hade...
under tiden vi filmade.
Varje dag gjordejag anteckningar på kartan...
ock skissade på vad som skulle göras under dagen.
Ett dagsverke som jag skulle klara av...
för att hålla tiden och göra en riktigt bra film.
Jag fick överblick ur ett fågelperspektiv.
Jag gjorde inga storyboards. De kom senare.
Det räckte med kartan för att se varjag var nånstans.
Om jag gick utanför planeringen visste jag precis var jag var.
Långtradaren var antagonisten.
I berättelsen har den en egen personlighet.
Den kunde bara inte vara en sprillans ny långtradare.
Tanken var att den skulle vara en veteran...
en gammal trafikskurk.
Det här var Aktiebolaget Mord på hjul.
Det fanns olja på rutorna och döda flygfän över hela grillen...
på vindrutan och strålkastarna.
Den var målad med smuts och randig av olja...
som sprutade ut ur varenda ventil på den där bilen.
Långtradaren fick sitta i sminket varenda dag.
Dennis Weaver satt i sin sminkstol. Långtradaren hade sex-sju personer...
med stora kvastar och moppar som smetade in den...
så att den såg riktigt smutsig och otäck ut.
Det var samma sorts smink som på Frankenstein eller Wolfman...
eller kanske Fantomen på Operan.
Alla de där registreringsplåtarna var bilar som han drivit av vägen...
utför klippbranter och mot vägräcken.
De var som skårorna på ett gevär.
Tanken var att han var en vägmarodör i varenda stat.
"Cary Loftin Stuntsamordnare"
Cary, som ville bli kallad "Old Vapor Lock''...
kändejag för att jag gillar gamla westerfilmer.
Cary Loftin och Dale Van Sickle, som också jobbade på Duel...
var två av Hollywoods mest berömda stuntmän någonsin.
Jag ville ha Cary och Cary föreslog Dale.
Dale körde bilen och Cary körde långtradaren. Så var det.
Det finns inga hemligheter runt Cary Loftin...
som b-skådis eller nån som vill in vid filmen.
Han var bara långtradarchaufför, men en lysande sådan.
Jag hade aldrig fått någon av dessa tagningar...
om han inte varit så säker vid ratten...
och ändå fick det att se både farligt och dödligt ut.
Cary var en mycket säker förare.
I en del scener fick vi inte långtradaren att gå särskilt fort.
Vi fick använda lite trick, som att ha låg kamera.
För att ge sken av mer fart filmade vi med klippväggar...
i alla fall på ena sidan vägen.
Sen satte jag mig i personbilen, som Pat körde...
med Jack Marta, fotografen, och kameramannen.
Vi filmade lastbilen men alltid mot de förbirusande klippväggarna.
Man behöverju inte köra fortare än 40 km i timmen.
Men om man filmar rakt mot ett ett förbipasserande föremål...
verkar det som om bilen gör minst 1 60 km i timmen.
Ju längre lins man har, desto fortare verkar det gå.
En lins som är mellan 35 och 50...
gör att det ser ut att gå väldigt fort.
Med en lite vidare vinkel, bara man inte visar vägen...
verkar det ändå gå fort om man står still vid sidan.
l många av tagningarna kör bilarna inte särskilt fort...
men med hjälp av omgivningen ser det så ut.
Några tagningar fick vi speeda upp, för kameran tappade fart.
Kameran tappade fart och gick från 2 4 till 1 2 bilder.
Jag hade inga reservbilder och blev tvungen att göra så.
- Vad hände därute? - Var ligger herrtoaletten?
Genom dörren till höger.
Sen till vänster.
När han kliver in på kaféet ville jag få publiken att...
identifiera sig med Dennis Weavers rollfigur.
Därför, tänktejag, att genom att låta honom gå ur bilen...
och in på kaféet efter det att han nästan dödats--
Han skakar och vill bara skölja av ansiktet med lite vatten.
Jag låter honom gå in på herrtoan och tillbaka till kaféet.
Han får gå tillbaka hela vägen och sätta sig.
Han ser ut genom fönstret i samma tagning. Bilen står där.
Då vänder han sig - det är det första klippet...
och varenda en på kaféet är misstänkt.
På den tiden fanns inte Steadicam, vi använde en Arriflex handkamera.
Vi fick ta ljudet separat och vi måste bädda in kameran...
eftersom den lät så mycket, trots en täckande filt.
Det var ju en Arriflex handkamera.
Senare fick vi ta bort kameraljudet...
och lägga på de andra ljuden.
Då lät det bra.
Hitchcock lärde mig.: Släpp aldrig taget om publiken.
Var fräck och låt publiken hänga kvar...
så länge som möjligt...
innan du ger dem lösningen eller låter dem andas ut.
Om Hitchcock nånsin hängde över min axel då jag gjorde Duel...
så var det just då: Besvara inte deras frågor...
bara för att ABC har problem med sändningstider och du har ett datum.
Ta tid på dig och dra ut på spänningen så länge som möjligt.
Det enda jag gjorde var att köra om ett par gånger...
och så fick han fullkomligt fnatt.
Han måste vara galen.
På morgonen bandade vi replikerna, på en Nagra-bandspelare...
och sen spelade vi upp dem när vi filmade.
Nagran hade en liten högtalare ovanpå själva bandspelaren.
Varför stack jag inte direkt?
Då hadejag vetat vad han ville.
Ljudet hjälpte honom att reagera när han tänker.
Att spela upp hans röst var som att få honom att tänka det spontant.
Han kunde använda de där upp- spelningarna för att fysiskt...
visa och agera som han kände.
Kan ni kolla kylarslangen också?
Visst, ta en titt på mina ormar så länge.
Det var kul att använda ormar som folk är rädda för...
för att spä på kaoset ännu mer.
Han hade inte bara långtradaren emot sig...
utan alla naturlagar var emot honom också.
Jag vill anmäla en långtradarchaffis som hotar mig till livet.
- Ert namn, sir? - David Mann.
Vi hade ingen stuntman alls i den scenen. Den togs bara en gång.
Den speciella vinkeln togs från två håll med två kameror.
Kanske en tredje kamera, på ett riktigt lågt stativ.
Men Dennis var i telefonkiosken. Bara Dennis.
Helt själv. Han var envis med att köra bilen själv...
utom ibland, då alla rusade runt och skrek.:
"Dennis, du får inte göra nästa scen!"
Vid ett tillfälle är Dennis på väg utför.
Man ser genom framrutan, som i ett jetplan, hur horisontlinjen...
bara tippar så här, och sen återställs.
Det är Dennis som kör upp på vägrenen och ner igen.
Dennis körde en hel del själv.
Dennis var stolt att han var i telefonkiosken, när bilen kom.
Han hade gott om tid att ta sig ut. Vi övade många gånger...
och hade all möjlig säkerhet. Det satt pinnar i marken.
Cary Loftin höll ögonen på flaggor som inte syntes i bild...
som betydde.: "Hit men inte längre. ''
Om Cary såg att Dennis inte hunnit ut från telefonhytten...
innan hans grill nådde den röda flaggan...
fick han helt enkelt svänga till vänster.
Det skulle ändå ha funnits utrymme mellan hytten...
och Carys undanmanöver.
Dennis gjorde precis rätt i rätt ögonblick. Det blev bara en tagning.
Jag ville inte fresta turen och ta om det.
Dennis hann ut ur hytten, och Cary behövde inte svänga av.
Han bara körde rakt in i telefonkiosken.
Varför kör han sönder mina burar?
Jag bad Lucille Benson komma tillbaka...
och göra om den här scenen med John Belushi i 1 941 .
Full tank.
Var då?
- Vad har hänt? Har du fel på bilen? - Kan man säga.
- Vill ni göra mig en tjänst? - Vadå?
I Close Encounters of the Third Kind...
användejag de två äldre personerna från Duel.
Det var samma skådespelare som i helikoptern.
Jag är så svag för nostalgi. Hajar du?
Jag gillar det där, att aldrig tappa banden till det gamla.
Det fanns ett dödmansgrepp på lång- tradaren så att den fortsatte tom...
krockade bilen och körde över branten.
Jag vet inte hur de klarade det förjag hade fullt upp...
med att få till sju olika lägen för de bästa kameravinklarna.
Det var vår enda lastbil. Det fanns ingen "tagning två" här.
Och där var filmen slut. Det blev inga omtagningar efter det.
Jag var helt besatt av att få till allting...
samtidigt som Cary och effektkillarna höll till däruppe...
för att få lastbilen att köra in i bilen och över klippkanten.
En av den dagens tagningar såg vi från början till slut.
Den var otrolig.
Det blev en tagning--jag minns inte vem som skötte kameran där...
men han förtjänar medalj. Han följde långtradaren och bilen...
hela vägen ner, ända in i ett stort dammoln.
Man kan tro att tagningen är slut, men så ser man den stora tanken...
den bakre delen av lastbilen, träda fram ur molnet...
och fortsätta nerför klippan.
Det var en oerhörd tagning och det kunde bara bli en tagning.
Själv såg jag inga dagstagningar. Jag var ute i Pearblossom...
hela tiden.
Det fanns inte tid om vi skulle hinna tillbaka.
Jag fick lita på labbet, som sa att det inte fanns nåt skräp i bildrutan...
och inga neg-repor och att filmen exponerats rätt.
Jag litade på Jack Marta när han sa att det såg okej ut.
Jag litade på hans expertis och långa erfarenhet.
Men när filmen var inspelad väntade mig nåt ännu värre än att...
inte ha sett några dagstagningar.
Jag insåg att jag hade tre och en halv vecka till sändningsdags...
från det att vi avslutat inspelningen på Duel.
Det var drygt tre veckor...
tills berättelsen skulle sändas på ABC som veckans film.
Det räckte inte med bara en klippare.
Resultatet blev att det var fem klippare som jobbade med Duel.
Jag cyklade från klipprum till klipprum i tre och en halv vecka.
En otrolig tid.
Var och en av dessa klippare var begåvad och skicklig.
Jag minns en sekvens som en klippare skapade.
Scenen fanns inte ens i manus.
Men han skapade ett slags tempo...
när långtradaren till slut får Dennis Weavers att tappa huvudet.
Långtradaren tvingar upp Dennis i 1 60 km/tim.
Det fanns inte nog material, han klippte från andra scener...
för att få tillräckligt för att skapa en snabbare rytm.
Det kulminerar i kraschen när bilen kör in i bergväggen.
Liksom kvaddar in i bergväggen...
innan stigningen uppför berget börjar...
och innan bilen slutligen kraschar ner i ravinen.
Han hade skapat den här scenen alldeles på eget bevåg.
Jag kom in i hans rum och han sa: "Vill du se nåt?"
Så visade han mig den här scenen. Jag nästan smällde av!
Ljudet måste stämma som hand i handske...
till bilderna.
Ljudet måste stämma och vara en del av...
allt man ser och allt man känner.
Ljudet får allt att verka otäckare.
Är nåt på tok?
Ljudet ökar spänningen.
En stumfilm är verkligen mindre spännande...
än om man hör gnissel och stön...
i ett spökhus där fönster och dörrar går upp och igen.
Det var samma sak med Duel. Det var som en spök-långtradare.
Här sitter en kille och sover intill järnvägen.
Han är så trött att han nästan svimmar.
Jag lade på långtradarljud när tåget kommer runt hörnet.
Så långt från fokus är detta föremål som...
syns genom bakfönstret.
Det syns att det är ett tåg, för det är rött. Det är inte bilen.
Jag ville ha ett brunt tåg.
Det hade lurat publiken bättre.
Man ser att det är ett tåg, men ljudet kommer från bilen.
Man hör långtradaren hela tiden--
Och så - Pang! Så är det tåget. Dennis vaknar med en skräll.
Han skriker och greppar ratten.
Sen övergår billjudet i ljudet från det dieseldrivna tåget.
Dennis börjar skratta...
av pur utmattning och lättnad över att han lever.
Glädje över att han lever och han skrattar och skrattar.
Sen glider han iväg nöjd och glad.
Slutet för långtradaren är väl lite billigare, kanske.
Jag var nog mer upphetsad på den tiden.
Långtradaren är som en Godzilla. "Vi stoppar in avgrundsvrål...
när bilen välter ner och dör. ''
Det är samma ljud som när hajen dör i Jaws.
Jag tog exakt samma ljudeffekt som jag använde i Duel...
när långtradaren rullar ner, kommer ut ur molnet och faller vidare.
Där stoppadejag in det där förhistoriska vrålet.
Samma ljudeffekt. Det är som lite nostalgi--
Jag lade in samma ljudeffekt i den sista scenen...
där hajen sprängs och kroppen sjunker ner till havsbotten.
Där är det ljudet igen.
Jag lade in ljudet just där hajfenan...
kommer ut ur blodmolnet, precis som bilen kommer ut ur dammmolnet.
Det är som att klappa sig själv på ryggen av uppskattning...
men också som att tacka Duel, för att den satte mig på kartan.
"Tack för att du gav mig en karriär!
Och tack för att jag kunde börja göra film!"
Utan Duel, hadejag aldrig fått grönt ljus...
att göra Sugarland Express.
Det ena leder till det andra. Jag blickar bakåt ibland, som när...
jag avslutade Jaws och tackade Duel för att jag fick göra Jaws.
"Omkörningsfil"
Det var på tiden!
Herregud!
Billy Goldenbergs bidrag till Duel var mycket viktigt...
för han skrev inget vanligt musikspår.
Han använde afrikanska instrument, bastrummor...
och ett slags klockspel.
Det var mycket innovativt och modigt att göra så.
Särskilt i Veckans film på ABC.
Jag tycker att Billys ljud i Duel är bland de bästa han gjort.
Han gillade storyn och ville inte ha nåt vanligt ljudspår.
Inga stråkar och inga blåsare.
Det skulle vara som ett slags atmosfärisk känsla.
Han fick till så mycket krypande spänning med sin musik...
att det gjorde Duel ännu bättre.
Jag är med på ett par ställen i filmen.
lbland var jag tvungen att vara med Dennis i bilen...
och satt i baksätet, alldeles till vänster.
På TV-skärmen gick det bra.
Men när filmen släpptes på bio i Europa...
kan man se mig i baksätet.
De fick ta kopiorna och göra om dem så att jag försvann.
På en del ställen kunde de inte få bort mig.
Jag syns i telefonhytten, speglad i glaset...
när Dennis Weaver går in i den för att ringa...
och anmäla långtradaren för polisen.
Där stårjag med manus i handen...
och kollar att replikerna ligger rätt.
Det fanns inga reservbilder, och när vi inte såg några dagstagningar...
hade jag inte lyxen att kunna gå tillbaka...
och göra omtagningar.
Den fick fantastiska tittarsiffror. Idag hade de varit astronomiska.
För idag finns det så många distraktioner...
att de fyra stora kanalerna aldrig får såna siffror...
som de tre största fick på 70-talet.
Man fick 35-40 procent om man lyckades få in en hit.
Det var inget ovanligt.
Om man fick 60 procent, som Roots, var det ovanligt.
Idag får man fortsätta med serien om man får 1 0, 1 2, 1 4 procent.
Om man fick 1 4 procent då fick man inte fortsätta.
Då åkte man ut efter två avsnitt.
På den tiden tittade folk på de tre kanalerna...
och vi fick goda siffror.
Sen fortsatte filmen till Europa, som biofilm...
sen jag skaffat hem några meter film till...
för att den skulle bli de nödvändiga 90 minuterna.
Man kunde inte släppa en film kortare än 90 minuter i Europa.
Vi hade 7 4, och fick filma en scen till med Dennis Weaver.
Den hittadejag på, jag trodde den skulle bli bra.
Dennis Weaver kommer till järnvägen, och ett tåg passerar.
Långtradaren dyker upp bakom honom...
och börjar knuffa honom in i godståget.
Det var en sån där utvidgning som vi gjorde för Europa-releasen.
Duel öppnade dörrarna till Europa.
Jag hade aldrig varit i Europa förr, och fick resa dit för första gången.
Otroligt.: Nonstop flyg från New York till Rom.
Jag fick se Spanska trappan och bo på Hassler hotell...
och träffa Federico Fellini som just hade sett Duel.
Jag är mycket stolt över en bild som togs dagen efter han sett Duel.
Han håller armen om mig framför Grand Hotel.
Jag är tunn som en stör.
Han ser ut som han alltid gör och vi står tillsammans.
Den dagen blev vi goda vänner.
Och höll gles, men trots allt kontakt hela tiden.
Nej, snälla--!
Min film var som en motorvägsvariant på High Noon.
I Europa läste man in hemlig, abstrakt symbolism...
om klasskriget i Amerika.
Det förföljde mig, för när min första biograffilm kom...
som också handlade om bilar, sa kritiken...
att Spielberg håller fast vid temat och driver det ett snäpp till.
De fick liksom rätt närjag gjorde Sugarland Express.
Men det var okej. Vet du vad man lär sig av sånt?
Att inte tänka så logiskt. Att börja tänka abstrakt.
Man ska inte titta på saker och ting...
och säga: " Alla kommer att se den här filmen som jag ser den.
Vi ser samma färger och samma himmel och horisont.
Vi tolkar det på samma sätt. ''
Jag lärde mig tidigt att man inte ser film på samma vis alls.
Det är omöjligt.
Jag kan inte bedöma hur många sidorjag har som filmmakare.
Jag kan inte säga att den här filmen gjordejag för min egen skull...
och den här för publiken. Att en är lättviktig och en annan intelligent.
Jag vet inte om jag kan bedöma det...
för jag tar alla mina filmer allvarligt.
Det gjordejag med Raiders of the Lost Ark.
Jag måste tro på att historien kan hända.
Om jag ansett att det var en lek...
hade filmen blivit en parodi på serierna från 40- och 50-talen.
Jag tog berättelsen på allvar, för jag ville få publiken att tro...
att Indiana Jones verkligen skulle hämta den försvunna skatten.
När sen arken öppnas och Guds makt finns där...
gör den mos av nazisterna.
Sånt tror jag på.
Jag tror inte man kan bli seriös filmmakare...
och göra publika filmer om man inte tror på sin story.
Jag har inte sett Duel på länge, men jag var stolt över den.
Jag ser tillbaka och undrar: "Hur klarade vi det på 1 3 dagar?
Hur var det möjligt?''Idag hade jag aldrig klarat det.
Om jag skulle gå tillbaka och göra om Duel...
på 1 2, 1 3 dagar-- Nej, det skulle inte gå.
Jag var så på hugget på. Ambitiös.
Jag var så glad över att ha fått chansen.
Jag var så tacksam mot bolaget...
och särskilt George Eckstein och Wally Worsley som stöttade mig så.
Jag jobbar ännu med Wally Worsley. Han gjorde E. T. åt mig.
Jag ser tillbaka och vet att jag inte skulle göra den så idag.
Jag är antagligen för smart för att göra den exakt likadant.
Vilket betyder att en hel del spontanitet skulle saknas.
Idag skullejag göra som européerna...
och analysera Duel på alla nivåer.
Jag skulle nog vara för envis för att berätta historien en gång till.
Ibland får man se tillbaka och säga.: "De där gamla filmerna...
är ett mått på hurjag var på den tiden. ''
Jag är inte densamme som jag var då.
Jag har alltid trott att ingen är densamme hela tiden.
När man har vuxit upp och fått barn och familj...
och lärt sig mer om sin omvärld.
Man får en del nya vänner och tappar bort gamla. Förändras.
Jag skulle aldrig kunna göra om de gamla filmerna lika bra som...
närjag var ung och naiv...
eller jobba med de ämnen jag valde då.
Men jag hade inte heller kunnat göra Schindler's List och Private Ryan...
närjag var 22, 23 år.
Så det är bara rättvist.
Swedish.